A Litera.hu-n megjelent egynapos netnapló bővített változata, függelékkel
Kolostorban lakom, a neve "Maria Opferung", és az életem hasonlóképp telik, mint a
hat agg apácáé, csak sokkal kaotikusabban, turbulensebben. Nem tudtam szigorú napirendet
kialakítani, pedig az volt az ambícióm, hogy én is ötkor kelek.
Fenéket. Kilenckor keltem ma is, majd észhez térés után
(amit szintén nem megfelelő módon végzek, én rózsafüzér gyanánt a protézisemet,
a betű- és a zenegépeimet pörgetem) elmentem úszni. A medence az egyetlen
dolog, ami olyan, mint otthon – egyébként semmi hasonlóság nincs Magyarország
és Svájc között.
Úszás közben most is Gion Eszter jut eszembe, akivel
régen Kőbányán együtt jártunk Óhegyre úszni. Azok voltak a szép idők: Fanny még
kicsi volt, Miklós élt, olvasott, főzött, cigizett, és Nándor is élt még az örök konyakjával… Meg Marno János jut eszembe az úszásszenvedélyével, a semmi esélyének címlapja az üres,
ködben úszó medencével. Azok voltak a szép idők, amikor még képesek voltunk
órák hosszat eszmecserélni telefonon...
Ez a szépidőzés persze hamis. Vagy nem? Közvetlenül az uszoda mellett van
a Loreto-kápolna, úszás után mindig be szoktam térni, hogy az ilyen kérdéseket
Isten elé tárjam. Ez a kápolna egy 1705-re datálható „hamisítvány”, a loretói (odahamisított!) Casa Santa Zugba másolt, kicsinyített
példánya. Azelőtt a városi vesztőhely volt itt, olvasom. "Richtstatte". Állt? Feszült? Terült? Fekete
a kápolnában a Szűz. Ma vastag kézműves gyertya várt a padon, mellette
ragasztócédula: „gratis, elvihető”.
Most ez a szép loretói gyertya ég itt mellettem.
Az
uszodából hazafelé ballagva könnybe lábad a vegyszerektől vöröslő, izzó szemem,
olyan csodálatos ősfenyőket látok útközben. Zugi gyönyörködéseim napi
legállandóbbjai az ősfák a hegyen és a város szélén. A megóvott, magányos
óriásfák a hegyoldalon a svájci parasztok animisztikus fatiszteletét őrzik. Megrendülésem
ugyanolyan lehet, mint az övéké volt; hacsak nem hamisítvány.
Úszás után leültem olvasni,
Sziverivel foglalkozom most, akinek a Pasztorálján
akadt meg a szemem. „A Kosztolányi-szobor mögött / vetkőztet az idő egy dögöt”.
(Azóta egy újabb, hamis, hej, de pocsék Kosztolányi-szobra is lett Szabadkának,
mely újabb rothadást födöz.) Mellé rakom Marno negyed évszázaddal későbbi
eroto-filozofikus Pastorale-ját a
feketelyukas gondolattal, és közben Segantini szemkáprázást ábrázoló pásztorjelenetét látom, melyet
a szívembe zártam múlt vasárnap a Kunsthausban.
Miklós emlegette hajdanán Segantinit, a világosság, az alpesi fény festőjét,
aki a halált is fehérekkel festette.
Meg kellene írni, ha lenne ma hova írni, ezt a
hármasképet: Sziveri--Segantini--Marno. És persze köröttük vannak az én zugi
birkáim, mint Buñuel filmjében a templomba menet, mert a birkákat meg a borjakat
is letaglózva bámulom itt a közelben. Az utóbbi években – folyton
meghosszabbítom a mai-napló sugarait, de ez történik a valóságban is, nem más –
lenyűgöznek az állatok és a fák, úgy kell figyelmeztetnem magam arra, hogy
ember vagyok.
Sziverit
olvasva visszapördülök az időben néhány évtizedet, és érzem, milyen volt
fiatalnak lenni együtt -- pont az ellentéte a magányos öregségnek, hacsak nem a
mérleg másik serpenyője. Mielőtt fölborulna?
Persze
mindent, amit látok, s ami történik velem, bemérek az irodalomba, a művészetbe,
mert a fákkal és az állatokkal együtt a könyvek és a festmények is ott vannak a
szenvedélyeim között. És pont úgy járok, mint Marno az említett versében, hogy
nem látom a fáktól az erdőt és az erdőtől a fát, a kettőt együtt nem láthatom,
pedig jól tenném, ha egynek
„nekivetném a hátam”, egynek, melyet
kiválasztok, vagy amely engem. Akkor elém tárulhatna az „eseményhorizont” körvonala.
Sziveriről
az egész életem eszembe jut.
Anyám is
eszembe jut róla például, ezért készítettem ma magamnak olyan rakott krumplit,
amilyet ő szokott, tejben főztem tudniillik.
Az
újságolvasás mindig elmarad, pedig a Neue
Züricher Zeitung kitűnő lap, minden nap van benne feuilleiton is, művészet,
irodalom… Egész napot el lehetne tölteni újságolvasással. Az alkohol, a cigi
meg a kenyér mellett az újságolvasás is a lemondásaim egyike, ezt fogja követni
hamvazószerdán a hús. Ez a lista is hosszabb lehetne, én hiszek a lemondásban,
mondhatnám nagyképűen, ehelyett azonban a magenta céklasaláta és a sárga rakott krumpli után (melyből csak a piros bácskai kolbász hiányzott) elmegyek
sétálni.
A
természetben többször, mélyebben, talán jobban imádkozom, mint a templomban. Ha
imának nevezhető a megrendülés a szabadban, meg az a bizonyos, kissé
hátborzongató hála, ami ér, ahová rendszerint elérkezem, de olyankor szinte
elveszítem az eszméletem – ez lehet a piknolepszia, a tudatkiesés egy változata
--, és nem tudom pontosan, hogy mi történik velem. Önfeledtté válok.
Belesétáltam
az alkonyatba, a hegyről a tóig, aztán betértem a XIV. századra visszatekintő tóparti Liebfrauenkapellébe, melyet, mint itt mindent, tökéletesre renováltak, s ahol
szintén nem volt senki, csak a mécsesek lobogtak a sötétben. Itt többnyire senki sincs a
városszéli utcákon, de amikor múlt vasárnap a mesés hóhullásban Zürichben
jártam, este ott is egymagamban baktattam a hóban.
Aztán
itthon tovább olvastam, jegyzeteltem a dolgaimat. Nem azt az egyet, amit kellett volna, nem, azt nem
sikerül – „bújkál ereimben a kárhozat”, hogy Sziverit idézzem, ezt húztam alá
az imént. Mást sem teszek álló nap, aláhúzgálok és betűt vetek, kárhozom, ha nem
odakint részesülök a távollétből. Közben pedig, a fák és az erdő között, az irodalom
titkán töröm a fejem.
Valamire jutottam, most röviden el
is mondom, ha már naplót írok. Az egyik eszmélésszerűségem szerint Isten az a
viszonyítási pont, ami, aki velem, a tekintetemmel mozog, és mindig minden
mellé olyan jelet rak, amit én kérdőjelként olvasok le. És ez a millió kis
kérdőjel áll össze „eseményhorizonttá” (Marnótól, az ő megtörő Pastorale-jából van ez az „eseményhorizont”,
mögötte vagy benne, ugye, a fekete lyukkal, lásd ÉS, 2014. dec. 19.) Isten tehát az a létező, mely mindig is kérdezi a létezés értelmét. Ha "akit"mondok, az is jó, hiszen a kettőt csak egy paraszthajszál választja el egymástól. Hajdanán minden "ami" aki volt, mondhatni. Ha nem lenne Isten, nem lenne, nem dobogna szívszakadva az értelem kérdése, szaggatottan, mint például amikor egy boldog madárra nézünk az égen, de a példákat bibliányi terjedelművé szaporíthatnám.
A másik -- mármint eszmélésem -- szerint pedig a legjobb irodalom kitüntető jegye a fölszabadító ereje. Ha ez
hiányzik a műből, vagyis ha nem szakít át bennünk valami torlaszt, gátlást az
agyi labirintusban, és ha nem érzi az olvasó legalább egy másodpercre, hogy
hirtelen megnyílt előtte a világ kapuja, és csak repülni kellene innentől most
már, akkor annak a szerzőnek (vagy az olvasónak) nincs a helyén a szíve, és a
mű metafizikailag el van veszve. Lehet bármily tökéletes, de nem ad.
Én pedig hiába
vagyok itt, ha nyakig otthon vagyok, vagyis amazon a féltekén, ahol a
szegénységben meg a lelki, a kulturális nyomorúságban, az észbontó
bizonytalanságban éldegélnek az enyéim mind, velem együtt. Talán kezdem a
hazáimat, „hol eszmecsücskök áznak, szaglanak”, kicsit élesebben látni, amint
„a napba vér szalad” (Dylan Thomas, Weöres ford.). Vége az alkonyatnak.
Ég ez a
szép szál loretói gyertya, alighanem faggyú.
Adalék
Marno János
Pastorale
Füvet nyír a nyáj a domboldalon
és a völgyben, az égen paplanfehér
bárányfelhők mentén tűz a napgolyó;
a nyáj olvadt faggyúfolt gyanánt terjeng
a tájban, a lány ölében a fiú
gyapjas feje a deszkastégen,
lévén a nyár heve delelőn éppen,
és a tó, vize legelevenében,
magától borzong, lázcsillapító --
a fákról azonban ne essék itt szó;
sűrűjébe csalná be az embert,
elég, hogy ha egynek nekivetjük
a hátunk, szemünket meglegeltetve,
mit, hol rejt még az eseményhorizont.
Ehhez a vershez néhány magyarázatot szeretnék fűzni. Az "eseményhorizont" domináns szó a versben, elüt, kiüt rajta (mint a bárányhimlő) -- szakszó, de ugyanakkor olybá tűnik, mintha értenénk. Pedig dehogy értjük, a csillagászok sem értik teljesen. Az eseményhorizont ugyanis a fekete lyuk határa, határfelülete. Egy szigorú határ, mert ami mögötte történik, az sohasem lépheti át ezt a küszöböt. A megfigyelő sohasem láthatja, hogy az eseményhorizonton túl mi történik, és az "ottani" események nincsenek hatással a megfigyelőre. Mintha olyan lenne ez, mint a vasfüggöny. A fény sem jut át rajta. Az eseményhorizont a fekete lyuk pereme. "Az eseményhorizonton belül rekedt testek örökre a fekete lyuk foglyai maradnak", olvasom egy szakcikkben.
A vershez: sose tudhatja meg tehát a potenciális szemlélő, hogy "mit, hol rejt még az eseményhorizont". Azt legalábbis nem, hogy mit. Csak azt, hogy rejt. Azt, hogy hol, talán megtudhatja, ha fel tudja térképezni a "fekete zónát" vagy zónákat. A csillagászok is tudnak a fekete lyukak létezéséről (noha ez sem teljesen "bizonyított"), lokalizálják is őket.
Az "eseményhorizont" a titok új neve.
A szemlélő, aki egy fának vetette a hátát és úgy figyel (kukkol), semmiképp sem tudhatja, hogy ott mi történik. Hogy mi történik a szerelemben tehát, a fiú és a lány között, az interaktusban, a viszonyban, az ölben.
A fiú vagy a lány ölébe hajtja a fejét, vagy az ölében van benne, beléhatolt, és a feje a deszkastégre hanyatlik. (Akárha vágódeszkára.) A jelenetet bukolikusnak, érzelmesnek és pornográfnak is el lehet képzelni. A "fejbenézés"-jelenetváltozat meg a "dugós", a "nyalós" változat is klasszikusak, az előbbi romantikus vagy szentimentális, az utóbbi modern vagy posztmodern.
A "nyár" és a "nyáj" szavak a kimondatlan nyálban futnak össze. Ráadásul ez a "lány" fordítottja egyben. A vers megidézi az erotikus képzeletet. Amit a szemlélő lát, az a képzelet műve. Vagy az is lehet, hogy nyári káprázatos tájélmény egyben erotikus. A víz úgy borzong, mint a bőr, "lúdbőrzik", mondjuk -- ami az erős erotikus és az esztétikai élmény közös szimptómája.
A terjengő, olvadt faggyúfolt és az eleven víz a magömlésre is asszociálni engedhetnek. A tájélmény mindenképp elragadó, és a szemlélő visszafogja magát, visszavonul. Az "erdő" szó sem szerepel a versben, mégis előhívódik, akárcsak a "nem látja a fáktól az erdőt" hasonlat. Nem látja tehát a fogalmat, hanem egyes darabokat lát. A szemlélő viszont látja az érzéki, sűrű erdőt is, ami csalogatja.
Az egy és a sok klasszikus dichotómiája és a dinamikája lép életbe a vers utolsó harmadában. Szerepel azonban egy kiválasztott Egy is -- az, amelynek nekivetjük a hátunk, amelyre támaszkodunk, ami fix pontot jelenthet számunkra. Vagy aki. De ez az egy, ez mi magunk is lehetünk, egymagunk, az öntestünk, melyből kinéz -- legel -- a két szemünk.
A szemlélőnek van távlata, belátja az egész domboldalt és a völgyet, a tópartot, a tavon a stéget, azon a szerelmespárt. Mögötte az erdő. Marad a határsávban, ahonnan mindent lát.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjcrqAROmURA8XELbHdSCqNT5JkU19j8-ILgi74yp-Ham0AXDAfRwF0In6eIKLJJN_DyPoJzSc5zf3izcL7kc5Lz-h02uZ20GTda8rPcmjLq7PbaxREVnBA7X3-BZ63hb4ugVOefIJYjmmc/s1600/20150208_141718.jpg) |
Segantini alpesi festménye ("Alpesi legelő") a zürichi Kunsthausban
Ő azonban nem része a bukolikának, egymagában van, de örömét leli a feltárulóban (hiszen amikor a szemünket legeltetjük, az jóleső.) Tulajdonképpen elméletileg ő, a költő a pásztor. De nem valami jó pásztor, ha közben a nyája a déli napon kikészül -- "olvadt faggyúfolt gyanánt terjeng" --, vagyis ha a szemében szétfolyik, elfoltosodik a réel.
|
A birka pedig a fiú fejére is hajaz. Erre a gyapjas fejre mindenféle várhat.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgHhHzqP_tDbB94m32gWkoDLVskLckyUAtnKREKAzlpaZiFY-L7asDLo7_PWTg0xqaxgECiLkVKpvhvQIOG2S7Awj5ZTWJ1KpUIPUIey9Lq5AZS8h0vAgcDc7hCyFO7tJ0gBeIfh5S_179K/s1600/20150208_170347.jpg) |
Részlet Segantini festményéről |
Segantini (1858--1899) osztrák területen született, majd Milánóban, később a svájci Alpokban élt. A hegyi tájak, legelők, a kristálytiszta levegő és a hegyi fények, a világosság festője. Különleges "vonalkázós" technikát fedezett fel a világosság ábrázolásához; nem a palettán keverte, hanem a vásznon vonalazta egymás mellé a színeket. Hatott rá Millett és a szimbolizmus, de alapjában véve autodidakta volt, és Párizs meg Milánó helyett kis hegyi lakokban, visszavonultan alkotott.
Sziveri János
Pasztorál
a Kosztolányi-szobor mögött
vetkőztet az idő egy dögöt
nem csak én látjuk már többen
a hullát a szabadkai ködben
érzékenységem teste graciőz
lelki tárgyaknál elidőz
már márciusban mielőtt elvetem
miként a mag kikel a tetem
úgy érzem magam akár a gyermek
bármit ha teszek vernek csak vernek
a visszajárók megvetett ágyán
élhalatnak bárgyú eszmetrágyán
holmi meleg tilalmi holmi kéne
fogok még lakolni miatta-érte
járják a várost világi hullák
miért nem hantoljuk el a hullát
egyremegy bárki ha újfent megint
szemem le se veszem meglesem megint
magam alatt a talajt hogyan ásom
ezért hogy nincs többé maradásom
Item
vetkőztet az idő egy dögöt
a Kosztolányi-szobor mögött
de nem csak én látjuk már többen
a hullát a szabadkai ködben